Tranio!
Isäntä!
Herra Lucentio.
Sä tiedät, että harras halu nähdä Padova, kaunis, jalo taiteen kehto -
mun kukoistavaan Lombardiaan toi, ihanaan ltalian yrttitarhaan.
Ja isäni suosiosta ja luvalla sain sinut, taatun palvelijan matkaan.
Joten teoillani aion miellyttää isääni Vincentiota -
joka minut tänne Pisasta lähetti, Tänä ens'nä opinvuoden päivänä -
yliopistossa oppimaan, ja hyveilläni hänen varakkuuttaan somentamaan.
Siis tänne jääkäämme ja onnekkaasti nyt opin, taiteen ura alkakaamme.
Siks' hyvettä nyt aion opiskella, Tranio -
ja sitä tietoviisauden haaraa, jok' uskoo, että hyveessä on onni.
No Tranio, mitä sanot?
Pisan jätin, ja tulin tänne niin kuin mies -
mi jättää pahaisen lammikon ja syöksyy virtaan -
paremmin sammuttaakseen janoaan.
Lucentio, rakas nuori herra. Kaikessa ajattelen niin kuin te -
iloiten, että teitä huvittaa mainion opin suloisuutta maistaa.
Tranio!
Mutta... älkäämme piintykö niin tieteeseen, että joutuu pannaan...
rakkaus.
Ei mikään luonnista, jos halu puuttuu. Vai mitä?
Isäntä?
Lucentio!
TUNNUSTUKSET WILLIAM SHAKESPEARELLE
JOTA ILMAN HE OLISIVAT JÄÄNEET SANATTOMIKSI.
Lucentio? Lucentio!
Lucentio!
Lucentio.
Isäntä.
Paljasta! Paljasta!
Pois!
Paljasta! Paljasta!
Bianca!
Mä palan, Tranio, riudun, kuolen, Tranio, jos tuota somaa tyttöä en saa.
Mi...
Onko mahdollista, noin joutuin voiko lempi tarttua?
Bianca!
Kiireesti talolle. Siskosi on suutuksissa.
Pois tieltä, tomppeli!
Bianca! Bianca!
- Bianca... Bianca! Bian... - Signor Baptista...
Mua, hyvät herrat, älkää kiusatko, On luja päätökseni teille tuttu:
En Biancaa, nuorimmaista, ennen naita Kuin olen miehen saanut vanhemmalle.
Mitä?
Kuin olen miehen saanut vanhemmalle!
Jos toinen teistä lempii Katarinaa -
teidät tunnen, hyvää tahdon, kosikaa: en yhtään pane vastaan.
Kosia, huh. On Katarina äksy.
Oi isä hyvä, mua aiotko näin kaupitella noille tomppeleille?
Ha, tomppeleille?
Tomppeli on daami, joka noin haastaa herroista siivokkaista.
Daamista tästä teill' ei ole vaaraa. Viel' ette puolitiessä sydämeensä -
Ja vaikka oisittekin, kyllä varmaan hän maalais naamanne ja narriks pukis.
Ja jakkaralla pian päänne sukis.
On tyttö pirun paha... Tai vallan koppava.
Mut toisen tyyneydessä neitseellistä on suloa, nöyryyttäkin ihmeellistä.
Äl' ole pahoillas, Bianca hyvä, Sua silti vähemmän en rakasta... tyttöni.
Tottelevainen ja rakastava tyttäreni.
Lellikki!
Mielipahastani hyvä olkoon mieles'.
Nöyrästi, isä, tahtoonne mä taivun.
Mun seuranani sitra on, ja kirjat.
Mä lohdukseni soittelen ja luen.
Oi Tranio, kuuletko. Minerva puhuu!
Mene sisään, Bianca.
Ei Baptista! Olettepa tyly, tuon naakan tähden hänetkö telkeätte?
Tuon pahan kielen hänkö maksaa saa?
- Tyytykää siihen. Päätökseni pysyy. - Mutta...
Kun tiedän, että paras ilo hälle runous, soitto on ja soittimet -
mä hankin hälle kotiopettajan, Jok' ohjata voi hänen nuoruuttaan.
Te, herrat, sopivan jos tiedätte, Niin mulle lähettäkää; taitomiestä -
mä avokätisesti, hyvin kohtelen. Hyvästi vain.
- Pirun naakka! - Kotiopettaja...
Jos häntä rakastatte, niin kaikin keinoin hänet voittakaa.
Niin hurja on ja häijy vanhin sisko, että nyt isä pani ehdon viekkaan:
Ennenkuin Katarinast' irti pääsee, nuoremman hän tarkoin kotiin sulkee.
Oi, Tranio, kuinka sydämetön isä!
Mutt'... huomasitko -
kuinka oli kärkäs hänelle opettajaa hankkimaan?
Valmiina on mulla juoni, Tranio.
Minulla myös, sama päähänpisto kaiketi kummallakin.
Shh!
Te astutte nyt opettajan virkaan, ja tytön kasvatukseen ryhdytte.
Ei meitä vielä missään ole nähty -
ja palvelijaa herrasta ei kukaan erota kasvoista.
Siis sinä, Tranio:
Minua edustat ja olet herra, ja Padovassa olet Vincention poika.
Niin mielelläni olen Lucentio, siks' että rakastan Lucentiota.
Hovia pidät, komennat ja käsket, minuna;
Ja esittelet minut opettajana, sopivana Baptistan tytöistä nuorimmalle.
Näin on sovittu ja olkoon niin.
Shh.
Senkin...!
Signor Gremio!
Solmikaamme keskenämme rauha, toistaiseksi se on molemmille eduksi.
Tämä on meille kummallekin tähdellistä.
Jotta pääsisimme taas kauniin kultamme puheille ja voisimme -
hyvin kilvoitella Biancan rakkaudesta -
pitääpä ajaa ja panna toimeen yksi asia.
- Ja mikä se on, jos saan kysyä? - Hankimme hänen sisarelleen miehen.
Miehenkö? Paholaisen kai.
- Minä sanon miehen. - Ja minä paholaisen.
Luuletko todellakin, Hortensio, että isän aarteidenkaan kaupalla -
kukaan järkevä mies naisi itselleen helvettiä?
Ei!
Lorua, Gremio. Kärsivällisyytemme vaikka ei kestä hänen räkätystään -
niin on sävyisiä miehiä maailmassa, kun ne nyt vain löytäisi -
jotka ottaisivat hänet kaikkine vikoineen, ja rahat kaupan päällisiksi.
En tekisi niin kultasuonestakaan.
Autetaan Katharinaa nai...misiin. Sillä tavoin saamme Biancasta vaimon.
Sinulle vai minulle?
Nopein juoksija voiton vie. Mitä arvelette, Signor Gremio?
- Suostun. Sellainen mies on löytymän. - Kyllä.
Antaisin vaikka Padovan parhaan ratsun -
sille, joka oikein kunnolla hänet kosisi, saisi, naisi ja talon hänestä pelastaisi.
Sellainen mies on oleman.
Pois polultani!
- Hoi, Grumio! - Mitä?
Koputa Grumio, lujaa, lurjus.
Koputa, herra? Ketä koputan?
Aha!
Onko joku rohjennut herjata herraa?
Lurjus, koputa oikein jytevästi.
Minne teitä pitäisi kopauttaa?
Koputa, aasi, tuossa näet oven, Pirusti iske, tai saat kalloos loven.
Ah! Hän haastaa riitaa.
Hyvä etten lyönyt, Jo olisikin hiisi minut syönyt.
No eikö siitä tule mitään? Pitääkö yllyttää.
- Apua, auttakaa! Mun herrani on hullu. - Soita kun käsken.
Herrat!
Hortensio. Ah! Hortensio, ystäväni, tulkaa auttamaan.
Petruchio!
Mikä hätänä?
Nouse, Grumio, nouse.
Eikö minulla ole laillinen syy luopua hänen palvelemisestaan, herra.
Kun hän käski minun kopauttaa...
Kirottu hölmö. Signor Hortensio, oveesi käskin koputtaa tuon aasin.
- Mutt' hän ei suostunut, ei niin millään. - Vai oveen koputtaa? Herra isä!
Ettekö sanonut muka suoraan, ''Kopautapa, iske mua...''?
Suu kiinni, aasi! Vaikene tai häivy!
Signor Petruchio, mik' onnen tuuli sut toikaan Veronasta Padovaan?
Sut ja hänet, tuon metkan Grumion.
Signor Hortensio, näin on asian laita:
Antonio, mun isäni, on kuollut -
ja itse tässä... harhailen ja etsin -
onnen kaupalla... nyt sopivaa vaimoa.
Etsit...?
Sopivaa vaimoa.
Vaimoa... sanoitko?
Isänsä on Baptista Minola, ylimys jalo ja ystävällinen.
Ja tyttö on... Katarina Minola.
Siinä.
Petruchio, toimitanko viipymättä sinulle vaimon niin kuin riivinraudan?
Et neuvostani taitais' mua kiittää, Mutt' lupaan, että rikkaan sulle hankin.
Hyvinkin rikkaan.
Liiaks' sua sentään rakastan, jotta moista toivoisin.
Jos tyttö tuntisi hänet yhtä hyvin kuin mä, tietäisi ettei kiukku mieheen pysty.
Signor Hortensio, ei monta sanaa ystävien kesken tarvita koskaan;
tytön jos sä tunnet niin rikkaan, että vaimokseni kelpaa -
hääkemuissani tulee kullan soida -
vaikk' ois niin ruma kuin Florentiuksen -
ol' avio, niin vanha kuin Sibylla ja niin häijy kuin Sokrateen Ksantippa.
Tai vaikka pahempikin, niin ei vois' mua säikyttää, ei lannistaa tai nostaa -
minussa lemmen hiivaa - vaikk' ois hurja kuin Adrian on meren kuohupäät.
Rikasta tulin naimaan Padovasta; jos rikkaan saan, saan onnen Padovasta.
Niin, nähkääs, herra, hän sanoo ainakin suoraan mitä ajattelee.
Joten antakaa vain kylliksi rahaa ja naittakaa hänet nukelle -
tai muorille, jolla ei ole enää hampaita -
vaikka tauteja olisi enemmän kuin kuudellakymmenellä konilla.
Kaikki kelpaa, kun vaan rahaa tulee.
Kotona konnut, kultaa kukkarossa -
mä matkustan ja katson maailmaa.
Etsin onnea ja kosiskelen...
vaimoa.
En aio nukkua, Hortensio, kunnes näen hänet.
No niin, Petruchio.
Jos minä...
Jos juonisin liittoasi Katariinaan, Pyytäisin palveluksen yhden:
Auta mua kosimaan nuorta siskoa, Biancaa.
Pyydä, kunhan et kultaa pyydä, sua autan.
Tee mulle palvelus, Petruchio hyvä.
Baptistan luokse valepuvussa nyt minut saata kotiopettajana.
Kotiopettajana.
Ohjata tahdon Biancan ahkeruutta. Mä niillä keinoin saisin tilaisuuden -
tytölle tunteeni ilmaista, ja kahden kesken häntä kosia.
Vanhan Gremion tunnistamatta!
Tuol' on Gremio, mun kilpakosijani.
Herran rauha, Signor Gremio.
Terve teillekin, Signor Hortensio.
Arvaatteko minnekä menen? Baptistan luo.
Lupasin taitavata opettajaa kysellä ihanalle Biancalle -
onneksi...
Cambio!
..löysin tämän nuorukaisen.
Mene nyt.
Oi nuoruus maitoparta, ensirakastaja.
No hyvä. Ja minä tuon ylimyksen, Signor Petruchion Veronasta -
joka ryhtyy kosimaan hurjaa Katarinaa, ja hänet nai, myötäjäiset jos miellyttää.
Oi, ei päivät hyvät moisen rastaan kanssa.
Mutt' Herran haltuun vain, jos haluttaa! Mä puolestani tahdon auttaa teitä.
Siis naida aiotte sen villikissan?
Niin totta kuin aion elääkin.
Signor Petruchio.
- Raavin niin ettei kukaan katsoa tohdi. - Ei... Ei. Ei!
- Ei! - Siitä saat! Ja siitä!
Rastaan meluko multa korvat särkee? Olenhan kuullut jalopeuran ärjyn?
Ja nähnyt meren, myrskyn ruoskiman, kuin villikarjun, vaahtoisan, raivoovan?
Ja kuullut tuliputken tanterella soivan, pilvissä taivaan tykkein kuminan?
Olenhan taistossa kuullut -
rummun pärinän, hirnuvat ratsut, ja torven toitotuksen?
Anna mun huitaista!
Siis naisen kielestä on turha haastaa -
jok' isompaa ei anna paukausta, kuin takkaan heitetty kastanja?
Mörköjä lapsille!
Ei, kiroan ääneen suureen.
Oi, ei! Sisko, ei!
Teet väärin, sisko hyvä, itselles ja mulle -
kun näin mua kohtelet kuin halpaa orjaa.
Lellikki!
Sano kun käsken, kuka sulle rakkain on kosijoistasi?
Sisko, en ole vielä kellään nähnyt -
niin valloittavia kasvoja, että ne ennen muita ois mut hurmannut.
Valehtelet.
Katarina! Katarina! Bianca! Tyttäret! Tyttäret!
Mitä, hävetkää!
Voi, Bianca, mene pois.
Miksi loukkaat häntä, jok' ei sua ole loukannut?
Sanonut onko sulle pahaa sanaa?
Kyllä ymmärrän, hän aarteenne on, hänet pitää naittaa -
itse saan häissä avojaloin tanssia.
Katarina-tytär, sua rukoilen!
Älkää puhuko, itkemään nyt istun, Kunnes saan mä tilaisuuden kostaa.
Katarina! Katarina!
Signor Baptista.
Hyvää huomenta, huomenta naapuri.
Naapuri, lupasin taitavata opettajaa kysellä ihanalle Biancalle, jok' -
hyvin taitaa runouden ja kirjat muut. Onnekkaasti olen löydön hyvän tehnyt.
Naapuri, rohkenen tarjota teille Tämän nuoren miehen palvelusta -
joka on kauan opiskellut Reimsissä -
ja muissa yliopistoissa, jossa taitonsa on oppinut;
taitaa latinan...
Ja kreikan... ja muita kieliä.
- Cambio nimeltä. Pyydän suosiotanne. - Isäntä!
Tuhannet kiitokset, Signor.
Tervetuloa.
Sallitteko minun kysyä syytä teidän tuloonne?
Jaa! Anteeksi herra, suokaa rohkeuteni, vaikk' outo olen tässä kaupungissa -
kosimaan tulen teidän tytärtänne, Biancaa, siveää ja sulokasta.
- Signor... - Lucentio on nimeni.
Hänen nimensä on Licio, Mantovasta.
Lucentio on nimeni, Ja minä, tällä pinolla kreikkaa ja latinaa...
- Riittää! - Lucentio!
Onhan teillä tytär, siveä, kaunis, nimeltään Katarina?
On mulla tytär, nimeltään Katarina.
Sanokaa, herra, jos tyttärenne nain, hän mitä myötäjäisiksensä saa?
Ei, ei! Olette taitamaton, hienommasti.
Mistä olettekaan?
Miksi saan teitä puhutella?
Signor Baptista, jutulla on kiire, en jouda joka päivä kosimaan.
Veronast' olen ylimys, kun kuulin hänen älystään ja kauneudestaan -
hienosta olennostaan ja nöyryydestään, ujoista suloisista lahjoistaan -
niin rohkenin mä omin luvin tulla taloonne vieraaks' -
että todistaa vois silmä, mitä kertonut on maine.
Petruchio olen, Antonion poika, sen miehen koko ltalia tuntee.
Sanokaa siis... jos tyttärenne suostuu, hän mitä myötäjäisiksensä saa?
Perinnöksi...
Tiloista puolet hän saa.
Ja heti käteen...
Kakskymment'tuhat kruunua.
Anteeksi, Petruchio, suokaa meillekin kosiopahaisille sananvuoro.
Ja... palkaks' siitä lupaan, jos eloon hän jälkeeni jää, kaikk' irtaimeni hälle -
ja maat ja mannut leskeneläkkeeksi.
Signor Antonion poika!
- Licio... - Te luuttu ottakaa, ja te nuo kirjat.
Te heti saatte nähdä oppilaanne.
Sisään!
Hoi, saata nämä ylimykset tyttäreni luo.
Kerro että ovat opettajiaan. Pyydä hyvin heitä kohtelemaan.
- Sekä... - Kaikkine maine ja mantuineni.
Tarkemmin kaikki pannaan välikirjaan, molemmin puolin noudatettavaksi.
Niin, sit' kun tärkein on saavutettu -
hänen lempeään tarkoitan;
siitä riippuu kaikki.
Oh, se ei mitään. Minä puolestani -
yht' olen käskevä kuin hän on ylväs;
ja kaks' kun hurjaa lieskaa ottaa yhteen -
niin vihan vireensä ne kuluttavat.
Viristä tuulen yltyy pieni liekki, mutt' myrsky koko tulen sammuttaa.
Niin hänet taltutan, ja niin hän taipuu, min' olen jyrkkä, kosin niinkuin mies.
Kehno soitin! Paksusormi suolensylttääjä!
Rimputtelija!
Mutt' kestätkö sä...
kaikki häijyt lauseet.
Signor Baptista! lsäntä! lsäntä!
Mitä nyt, ystäväni, Miks' olet niin kalvas?
Pelosta varmaankin, jos kalvas olen.
Muusikko tuleeko tyttärestä?
Sotilas tulisi paremmin.
Rauta kestävämpi ois kuin luuttu.
Mutt' sepä reima tyttö tosiaan. Ah, jutella jos saisin hänen kanssaan.
Pois tulkaa, älkää välittäkö tuosta.
Sen sijaa opettakaa nuorimmaista.
Jos sättii mua, niin kerron, että laulaa -
hän ihanasti niin kuin satakieli.
Jos äkeilee -
niin sanon, että katse on kirkas hänellä kuin aamun ruusu.
Jos vaiti on hän -
eikä mitään puhu, ylistän hänen sulokielisyyttään.
Jos hiiteen minut käskee, kiitän häntä, ikäänkuin käskis viikoks' mua jäämään.
Jos antaa rukkaset...
antaa rukkaset -
niin kysyn milloin on kuulutukset, ja...
milloin häät.
Huomenta, Kati.
Se kai on nimenne, niin olen kuullut.
Olette kuullut? Olette hiukan kuuro;
Katarina olen, enkä Kati.
Pötyä, armaani, nimesi on Kati, Hupainen Kati, joskus paha Kati;
mutt' Kati, kaunein Kati maailmassa, Katien Kati, kallis Kati-kulta -
ei sentään katinkulta, ja siksi, Kati, kuule mua, lohdutuksen vuoksi.
Kun koko maailma sun lempeyttäs kiitti -
avuistas puhui, kehui kauneuttas -
ei kuitenkaan niin suuresti kuin pitäis' -
niin se mua liikutti, ja nyt sua kosin.
Vai liikutti?
Niinpä!
Siis liikuttakoon teidät myös täältä pois.
Näin heti että olettekin liikkuvaa lajia.
Mikä liikkuva?
- Tuoli. Tällainen! - Istu sitten tähän.
On aasit luotu kantamaan, niin teidätkin.
On vaimot luotu kantamaan, niin sinutkin.
Ei taakkaanne teidän, jos minusta puhutaan.
Ei, ei Kati hyvä, en aio sua rasittaa!
Sillä tiedän sun olevan nuori ja kevyt.
Liian kevyt tuollaiselle maatiaiselle.
Isä! Tämä mies...
Vincentiolla, isälläni, kolme suurt' on kauppalaivaa.
Ja sitä paitsi kaksi kaljaasia ja kaksitoista jaalaa.
Kaksitoista?
- Hic ibat Simois hic est Sigeia tellus - Ei, unohtakaa luentonsa.
Seis, vinguttaja. Koppavaksi käytte.
Joko on unohtunut tervehdys, jonk' antoi teille Katarina-neiti?
Toraisa kirjatoukka! Soitto on taivaisen sopusoinnun suojelija.
Typerys! Siis väisty, ja hetki mulle suo.
- Mene soittimesi virittämään. - Soittimeni on vireessä.
Sylkäise tappiin, ja viritä uudestaan.
Ajatelkaa sitä, herra, paikkanne pitäkää.
Ja lopetatteko, kun vireess' olen?
Se kyllä kestää.
Hic ibat Simois
Hyvää huomenta, Kati. Kiltti Kati. Aatelia olen...
Sepä nähdään.
Älähän nyt, lintuni; Oletpa ampiaista pahempi.
Jos ampiainen olen, varo pistintä.
Parasta pois se nyhtää.
Jospa narri vain tietäisi, miss' se on.
Missäkö muka ampiaisen pistin? Pyllyssä.
- Eipäs kuin suussa. - Kenen suussa?
Sinun, kun pyllystä puhut, siis hyvästi.
Mun kielenikö sinun pyllyssäs?
Oh!
- Jos vielä lyöt, lyön minä takaisin. - Jos... naista lyöt, et ole aatelia.
Isäsi, Kati, on minut miehekses' valinnut...
- Senkin roisto! - Auringon kautta, joka sulos' näyttää.
Nuo naisensulot, mua hurmanneet...
- Miehen hirviö, mene! - Et muuta miestä ottaa saa kuin minut.
Et muuta miestä ottaa saa kuin minut.
Minut on luotu sut kesyttämään, Kati -
tekemään villi-Katist' oivan Katin ja säyseän kuin muutkin kotikatit.
Säyseän kuin muutkin kotikatit.
Ei!
On katse avoin, hellä, otsa kirkas.
Et pure huulta, niinkuin häijyt naiset -
ei mieleen sulle tiuskinat ja torat.
Sulolla kosijoitas kohtelet -
puhellen vienosti ja lempeästi.
Ja tahdot taikka et, Kati, minä... nain... sinut.
Ennen kuolen!
- Katarina! - Kaksikymmentä tuhatta kruunuani.
Katarina!
Signor Baptista! Signor Baptista! Katarina!
Katarina! Tytär!
Vai olen tyttärenne?
Toden totta, kyll' oivaa isänmieltä osoitatte -
kun naitatte mut puolihullulle, suunsoittajalle, tyypille julkealle -
jok' aikoo kaikki voittaa vannomalla.
Signor Petruchio -
kuink' sujuu teillä kosinta?
Hyvin, herra? Kuinka muuten? On mahdotonta ettei sujuisi.
Noin et pääse minusta.
Jos jään niin kiihdyt. Anna minun mennä.
Sanottiin, että olet suurisuinen, tyly, ynseä ja häijy, paha.
Nyt huomaan huhun valehtelijaksi;
iloinen olet, hauska, herttainenkin.
Sanaton, niin kuin kevään kukka vieno.
Mistä kaikki nuo kauniit lauseet tulevat?
Suoraan sydämestä, äitini älyn peruja.
Älykäs äiti, jolla on älytön poika.
Minäkö älytön?
Älysi on heikko vipu.
Kyllä sillä sinut kampean, kun sänkyys' pääsen.
Ja tahdot taikka et, minä nain sinut.
Miks' juorutaan siis, että Kati liikkaa?
Häijyyttä kaikki! Kati suora, sorja kuin pähkinän on vitsa -
ruskea kuin itse pähkinä, ja makeampi kuin pähkinän on sydän.
- Signor Baptista... - Rauhoittukaa.
Mä riidan ratkaisen.
Teoilla voitto voitetaan.
Ken lupaa parhaimman huomenlahjan tytölleni -
saa Biancan lemmen.
Shh.
Nyt isäs' tulee. Älä pane vastaan; mä tahdon ja mun täytyy Katarina saada.
Noin kiirein onko naista koskaan naitu?
Mutta nyt nuoremman on tyttärenne vuoro.
Minä...
Myönnän, parhaan tarjouksen teitte.
Jos isänsä takuun allekirjoittaa.
Jos hänell' on isä sitä kirjoittamaan.
Ja isänne jos takuun tuo, niin tyttö on teidän.
Signor Petruchio.
Isä.
Niin nähkääs: te ja jokainen, ken hänestä vain puhui, puhui pahaa.
Ei häijy hän, vaan lempeä kuin kyyhky.
Ei tulinen, vaan vilpoinen kuin aamu.
Lyhyesti, on hyvä meillä sopu -
ja ensi pyhänä on meillä häät.
Ensi pyhänä saat mennä hirteen.
On meillä välipuhe, että Kati teeskentelee muiden kuullen.
Koko luomakunnassa pahin on mies.
Lämpimästi, sydänjuurta myöten hän mua rakastaa.
Ensi pyhänä saat mennä hirteen.
Oi, rakas Katarina. Oi, kultani Kati!
Hän kaulassani riippui, tosiaan kuin rakeet seuras' suutelot ja valat.
Hän tuokiossa sydämeni voitti.
Te vasta-alkajat. Ei kokematon tiedä, kun mies ja nainen ovat kahden -
kuinka vätyskin kesyttää voi kiukkupussin.
Koko luomakunnassa pahin on mies.
Petruchio!
Isä ja ystävät... isä ja ystävät, adieu.
Nyt Venetsiaan hepeneitä hääpäiväks' hakemaan.
Sormukset, kalliit helyt sieltä tuomme -
ja... suukko, Kati -
pyhänä me häitä juomme.
Signor Baptista!
Katarina?
Tytär?
Lapsi!
Katarina!
Ole hyvä!
Lapsi!
Tytär!
Petruchio on tulossa.
Mitähän juorutaan?
Kyll' ilkkuu kansa, kun mailla halmeilla -
ei ylkämiestä, ja pappi vartoo vihkikaavoineen!
Mitä Lucentio sanoo häpeästämme?
Minunhan häpeä on vain.
Nyt kaikki osoittavat Katarina-raukkaa, ja sanovat...
''Tuoss' on hullun Petruchion vaimo, jos mies vain suvaitsisi hänet naida.''
Petruchio on tulossa! Petruchio on tulossa!
Hänellä on uusi hattu ja vanha nuttu;
kolmesti käännetyt vanhat housut;
istuu koinsyömässä satulassa, jonka jalustimet on eri paria.
Kuinka voi appi?
Huomenta, vieraat.
Mikä seuraa vaivaa?
Miks' töllistätte, niin kuin raakun- kuoret? Enhän oo aave, ihme -
mikään hirmu, pyrstötähti, muukaan taivaanmerkki?
Pois nuo rääsyt! Ne teille ovat häpeäksi ja juhlassamme silmän harmina!
Noinko aiotte tyttäreni vihille viedä?
Heretkää, hitto soikoon! Sanoilla avioon liitetään;
hänet vihitään minuun, eikä vaatteisiini.
Mutta mitä pakinoinkaan joutavia.
Kun morsianta tervehtää mun täytyy, ja vahvistaa uus' sääty suutelolla.
Ei, jumaliste.
Petruchio.
Petruchio!
Petruchio -
tahdotko Katarinan vaimoksesi?
Mä...
Petruchio -
tahdotko Katarinan vaimoksesi?
Sormus.
Sormus...
Petruchio, tahdotko Katarinan vaimoksesi?
Tahdon minä!
Katarina...
Katarina -
tahdotko Petruchion aviomieheksesi?
Tahdo mä e...
Ei!
Isä...
Käykää pöytään, hääväki. Syökää ja juokaa kylliksenne.
Olkaa hyvä.
Suurkiitos vaivoistanne, ystävät.
Hääpöytä tääll' on uljas valmistettu -
ja ruoalle mua varrotte, sen tiedän.
Mutt', paha kyllä, lähteä mun täytyy Kiireesti, hyvästitpä siksi heitän.
Tän' iltanako matkaan, kuinka?
Niin, vielä päiväsaikaan, ennen iltaa.
Älkää ihmetelkö. Asiani jos tietäisitte, käskisitte lähtemään ettekä jäämään.
Arvon seura, kiitos teille, että katselitte -
pois itseni kun annoin, tämän hurskaan, herttaisen ja hellän vaimon huomaan.
Hääpöydässä juokaa maljani! Mun täytyy mennä. Herran haltuun kaikki.
- Suokaa meidän pyytää teitä jäämään. - Se ei käy päinsä.
- Suokaa minun pyytää. - Mahdotonta.
Suokaa minun pyytää.
Nyt tyydyn.
Tyydytte siis jäämään?
Mä tyydyn, mua kun pyydät jäämään; En silti jää, jos kuinka pyytäisit.
- Grumio, hevoseni. - Valmiit ovat, herra.
No, hyvä, mene vain, mutt' min' en lähde tänään -
en huomennakaan, tulen kun mä tahdon.
Ovi on auki, herra, tuoss' on tie, mene niin pitkälle kuin kenkäs' kestää.
Mutt' minä lähden kun mua haluttaa.
- Oi malta, tytär hyvä, älä suutu. - Suutunpa vainkin; mikä kiire sulla?
Isä, tyyntykää; hän kyllä taipuu.
Hääpöytään siitä joutuin, hyvät herrat.
Pitävät naista narrinaan, mä huomaan, jos vaimo uskalla ei panna vastaan.
Niin, joutuin menkööt, Kati, kun sä käsket. Totelkaa morsianta, pitovieraat.
Hoilaten syökää, juokaa, mässätkää, ja Katin neitsyysmalja pohjaan juokaa -
ja sakat päälle, taikka menkää hirteen!.
Mutt' kiltti Kati seuraa minua.
Älkää uhitelko, surko, polkeko jalkaa; Mä omastani tahdon määrätä.
Hän maani, taloni on, tavarani, luhtini, vainioni, hevoseni -
ja härkäni ja aasini ja kaikki -
tässä hän seisoo. Koskekoon, ken tohtii!
Mä uhmaan rohkeintakin, joka multa tien sulkee Padovaan.
Grumio, esille miekkas', meitä kiertää rosvot.
Pelasta emäntäs', jos olet mies.
Ei Kati-kulta kukaan sinuun kajoo.
Kilpesi olen miljoonia vastaan.
Isä! Isä!
- Petruchio... - Isä!
Voi, mene hirteen!
Senkin iljettävä karju.
Rokon kaipaat.
Kyytiin. Hop! Hop! Hop!
Menkööt joutuin, muuten nauruun kuolisin.
Tää hulluista on avioista hulluin.
- Mit' arvelette, neiti, siskostanne? - Vain, että hullu toisen hullun sai.
Petruchio kyllä villikissan sai.
Tule, Kati. Tule, Kati. Eteenpäin, Kati, eteenpäin.
- Typerys! - Seuraa, Kati, ellet liian hento liene.
JUOPPO
Tule, Kati.
..mies puolivilli, oikkupussi narri...
Hei, isäntä!
- Hop, mennään. - Rokon kaipaat!
Isäntä!
Missä ne koirat? Portilla ei ketään, ken pitäis jalustinta, ratsun korjais'?
Kalle? Ville?
Nathaniel? Kurtti?
Kultaa.
Lisää. Lisää.
Istuudu, Kati, ja tervetuloa.
Te huonot rengit, puupäät tolvanat!
Eikö mitään järjestystä talossa?
Maatiaslurjus! Törppö ja kuhnailija!
Eikö sun ollut määrä tulla edeltä -
ja panna paikat kuntoon emännän varalta?
Nathanielin nuttu ei ollut valmis -
ja nyörit puuttui Kallen kengistä;
myös kesken oli Villen aseentuppi.
Mutta valmiina palvelemaan tässä he ovat.
Pois konnat, tuokaa sisään illallinen.
Pois konnat.
Pois!
Ruokaa!
Tuokaa kana!
Ruokaa!
Ruokaa, ruokaa, ruokaa!
Ruokaa!
Missä ne koirat?
Kaikki on valmista.
Ole reipas, Katiseni.
Ole reipas, Kati.
Tuokaa vettä. Hoi siellä! Vettä.
Vettä!
Tuleeko sitä vettä?
- Vettä. - Vettä.
Oi rauhoitu, se meni vahingossa.
Äpärä, aasinkorva, sianturkki!
Käy, Kati, istumaan, Kai sun on nälkä.
Sinäkö siunaat ruoan, Kati, vaiko minä?
- Aamen. - Aamen.
Aamen.
- Aamen. - Aamen!
Mitä tämä on? Kanaako?
Kyllä.
- Kuka sen toi? - Minä.
Minä? Minä?
Se palanut on, palanutta kaikki.
Vintiöt! Miss' on mutakoura kokki?
Uh, julkeatte, konnat, laittaa moista ruokaa -
törkyä tarjota, jot' ei voi syödä?
Pois viekää kaikki, lasit, lautaset.
Voi rakas puolisoni -
älä ärjy.
Hyväähän ruoka oli -
olisi... kelvannut... syödä.
Kati, se palanutta oli ja rutikuivaa, ja sellainen on multa kielletty -
se kiihottaa sappea, vääntää mieltä;
parempi meidän kahden on paastota kuin syödä moista palanutta... lihaa.
Rauhoitu, huomenna tuo korvataan, yön yhden kilvalla nyt paastoamme.
Tulehan, morsiuskammioon sun saatan.
Grumio!
Ei!
Typerykset! Millä tavoin on sänky sijattu?
Patjat, tyynyt viskattuna, hujan hajan peitot ja lakanat.
Kuinka voi sulho tässä sotkussa hellästi morsiantaan kosiskella?
Kalle! Kurtti! Ville! Nathaniel! Grumio!
Päällenne syljen tälläisesta kohtelusta.
Näin vaimon hellyydellä tappaa voi.
Alemmas.
Huomenta, Kati.
Mitä nyt kuuluu, rakas, allapäinkö?
Miten on Katini mieli?
Paha.
Se on hyvää.
Ei, ei.
Isäntä. Isäntä!
Isäntä, kauan vahtia sain, olen kuin koira uupunut -
mutt' vihdoin tuli sopiva mies isäksenne esiintymään.
Vanha enkeli tuli mäkeä alas.
Jota Tranio seurais' ja puhuttelis'.
- Jumalan rauha. - Rauha. Tervetullut.
- Tuletteko kaukaa? - Mantovasta.
Mantovasta?
Vai Mantovasta? Sepä kauheaa! Padovaan tuletteko henkenne kaupan?
Henkenikö? Kuinka? Sepä outoa.
Ken Mantovasta tulee Padovaan on henkipatto.
Syykö outo on teille?
Kas Venetsia sulkenut on reitin Mantovan laivoilta ja julistanut -
yksityissodan herttuaamme vastaan.
Mihin siis neuvotte mua ryhtymään?
Tähän aion ryhtyä, ja pyydän teitä myös:
jotta itsenne pelastaisitte, tahtoisinpa palveluksen nyt tehdä teille.
Eikä huono ole asia laisinkaan, että kovin muistutatte kuulua Vincentiota.
Mua miellyttää tuo suorapuheisuus.
Niin oikein, poikanne Lucentio Biancaa lempii, tämä samoin häntä.
Siis jos nyt vakuuden mulle suotte -
että poikanne saa isän siunauksen, ja tyttäreni hyvät myötäjäiset -
niin kauppa päätetään -
poikanne talossa - sillä seinillä on korvat ja mulla monta palvelijaa -
hän saa luvan naida Biancan.
Signor Baptista.
Kauppa tehty on, häämenot järjestetty ensi sunnuntaiksi; minä kestit tarjoan -
johon Padovan väen lisäksi Petruchio ja Katarina tulevat.
Emäntä... miten mieli?
Niin heikko kuin olla ja voi.
Reipastu, minuun hellä katse luo.
lsäsi pyytää meitä Biancan häihin -
ja sinne on meidän matkaaman juhlapuvussa.
Kas räätäli ja kauppias jo vartovat pukeakseen sinut koreuksillaan.
Tulehan räätäli, ja helys' näytä.
Mitä on sulla... mies?
- Tässä on... - Päähine, jonka armonne tilasi.
- Se on muodoltaan kuin liemikuppi! - Oi, pidän päähineestä.
Samettikulppo! Hyi, hyi! Ruma.
- Ruma? - Ruma?
Ja saasta.
Kuin näkinkierukka tai pähkinä, joutava ja hupsu, vauvan myssy.
Pois hullutukset, hanki suurempi.
En tahdo toista. Tämä on muotia, ja hienot naiset tällaisia käyttää.
Saat sellaisen, kun ensin hienostut, mutt' ennen et.
Kai, herra -
mullakin on lupa puhua, ja puhun kyllä.
Enhän ole lapsi.
Mua paremmatkin kuulleet on, jos teitä -
puheeni vaivaa, korvat sulkekaa.
Sydämen haikeudesta puhuu suuni, jos vaikenen, niin sydän halkeaa.
Sinusta pidän, kun et siihen mielly.
Pidä tai älä, mutta siihen miellyn, ja tämän tahdon, tai en mitään muuta.
Entä mekko. Tule, räätäli, katsotaan.
Varjelkoon! Mikä linnunpelätin tämä on?
Tämäkö muka hiha? On kuin tykki. Ja ristiin rastiin leikelty kuin piiras?
Räätäli, mikä pirun nimessä on tämä?
Te itse käskitte mun tehdä sen täsmälleen niin kuin nykymuoti vaatii.
Hävytön! Saksileuka, valehtelet!
Kyynärä, hameherra, kortteli, tai tuuma!
Täinmuna, saivar, kirppu! Näinkö mua uhmaa omass' kodissani mittatikku!
Pois, senkin käämi, tilkku, kankaankaista -
tai omalla sua kyynärälläs mittaan, niin että elinaikasi sen muistat.
No, Kati, isän luo nyt lähdetäänkin -
koht'sillään näissä arkipukimissa.
Komea kukkaro, mutt' puku halpa, kas, henki se on ruumiin rikkaus.
Kuin päivä mustan pilvipeitteen alta -
niin halvan puvun alta arvo loistaa.
Vai onko närhi parempi kuin leivo, koska kauniimmat on sulat sillä?
Tai kyykö parempi on airokalaa, koska viehättää sen kirjonahka?
Ehei, Kati-hyvä; ei huonommaksi sua tee halpa puku ja arkiasu.
Jos sua hävettää se, syytä mua.
Grumio!
Sano, että maksat mekon.
Siksipä... ilakoi.
Ja nyt, kultaseni -
isäsi taloon taaskin palaamme, ja siellä pyörimme ja koreilemme -
kapotit yllä, kaikki liehukkeet ja pitsit, puuhkat, helyt, hetaleet -
vyöt ja nauhat, viuhkat, ruusukkeet.
- Milloin lähdemme? - No nyt.
- Mitä kello on? - On päivä.
- On yö. - On seitsemän.
Kaksi enintään.
Sen pitää olla seitsemän, kun lähden.
Jos mitä sanon, teen tai aion tehdä, sin' aina jankkaat vastaan.
Ei...
Olkoon, en lähde lainkaan tänään, kun lähden, pitää kellon olla mitä sanon.
Se on seitsemän.
Hitto vieköön, isän luokse joutuin.
Kas, miten koreasti paistaa kuu!
Se kuu on, sanon minä.
Kuu, niin aivan.
Eipäs. Se on Herran aurinko.
Niin, Herran aurinko, sen Herra tietää.
Mutt' aurinkokaan ei, jos niin et tahdo, ja kuukin vaihtuu, niin kuin mielesi.
Ja miksi nimeät sen, olkoon niin, ei Katarina enää pane vastaan.
Eteenpäin siis.
Mutt' mikä matkue nyt tulee tuossa?
Huomenta, kaunis neiti, mistä matka?
Sanopa Kati suoraan, oletko noin pulskaa vallasnaista koskaan nähnyt?
Poskillaan väikkyy kalpeus ja puna!
Ei taivaan tähdet loista niinkuin silmät -
kasvoissa noissa... taivaallisissa?
Sorea... neiti -
päivää vielä kerran.
Kati-kulta, syleile kaunotarta.
Suloinen neito -
nuori, kaunis, raikas -
mihinkä matka, miss' on kotisi?
Onnekas isä, joll' on laps' noin kaunis.
Mies onnekkaampi, jonka avioksi lempeät tähdet on sut määränneet.
Houritko, Kati, et kai ole hullu.
Tää mies on, rypistynyt vanha äijä, ei tyttö laisinkaan, sä hassuttelet.
Anteeksi, vanha isä, silmän harha -
näköni on häikäissyt... aurinko -
niin että kaikki näyttää tuorehelta.
Näenhän, vanhus olet arvokas.
Anteeksi anna tyhmä erehdys!
Niin, arvon vanhus, kerro toki meille, minne aiot.
Suunta jos on sama, seurastasi kovin iloitsemme.
Te hyvä herra ja te hauska neiti -
jonk' outo tervehdys mut säikytti.
Vincentio olen nimeltäni -
Pisast' olen tullut.
Pisasta, kuulu porvareistaan.
Padovaan aion poikaa tapaamaan, en häntä aikoihinkaan ole nähnyt.
Hän opiskelee yliopistossa - nimeltänsä hän on Lucentio!
- Isäntä. - Biondello...
Shh.
Hiljaa ja joutuin, herra -
sillä pappi vihkii juuri Hortensiota valitsemaansa leskinaiseen.
Ja het' kun kirkko on tyhjentynyt, On suostunut vihkimään teidätkin.
Lennämme, Biondello.
Kertokaapa, herra, asuuko täällä eräs Lucentio?
Kyllä, mutta siellä kinataan kovasti myötäjäisistä.
Parasta koputtaa kovemmin.
Kuka siellä jytisyttää niin kuin tahtoisi oven hajoittaa?
Onko Signor Lucentio kotona, herra?
Kotona on, vaan ei ota vastaan.
Sanokaa Signor Lucentiolle, että hänen isänsä odottaa ovella puheille pääsyä.
Valehtelet.
Hänen isänsä katsoo ulos tästä ikkunasta.
- Sinäkö? Hänen isänsä? - Olen, niin sanoo hänen äitinsä -
jos saan häntä uskoa.
Mitä temppuilua tämä on!
Silkkaa konnuutta, olette anastanut toisen miehen nimen.
Kiinni tuo lurjus.
Aikoo kai tässä kaupungissa pettää jotakuta minun nimissäni.
Biondello. Biondello!
Apua!
Tule tänne, pyövelin ruoka.
Isäntäni isä, Vincentio.
Tänne, senkin konna.
Mitä, oletko sinä unohtanut minut?
Unohtanut teidät? En herra. En herra.
En ole voinut teitä unohtaa... kun en ikänäni ole teitä nähnytkään.
Mitä hittoa, senkin hirsipuun siemen, etkö ole muka nähnyt isäntäsi isää?
Apua! Poika!
Kuka olette, kun uskallatte lyödä palvelijaani?
Kukako olen? Ei, kuka itse olette?
Kuolemattomat jumalat! Sorea lurjus!
Silkkitakki, samettihousut, punainen viitta ja suippulakki!
Oi... Oi, olen hukassa. Oi...
Oi, olen hukassa.
Olen hukassa! Poikani ja palvelijani tuhlaavat kaiken yliopistossa.
Onko mies hullu?
Hyvä herra, mitä teihin kuuluu, jos kuljen helmissä... ja... ja kullassa?
Kiitos hyvän isäni, mulla on siihen varaa.
Isäsikö?
Hän on purjeenneuloja Bergamosta.
Erehdytte, herra, erehdytte. Sanokaa kumminkin mikä hänen nimensä on?
Nimensäkö? Kuin en muka tietäisi!
Olen hänet kolmivuotiaasta kasvattanut, hänen nimensä on Tranio.
Tranio?
Matkoihisi, hupsu aasi!
Hänen nimensä on Lucentio, hän on ainoa poikani ja tilojeni perijä.
Lucent...
Konna. Oi konna!
Konna! Konna!
Palvelijani on murhannut poikani!
Vangitkaa hänet, vaadin sitä herttuan nimessä.
Oi, poikani, poikani!
Kerro, senkin konna, missä on poikani Lucentio?
Kutsukaa tänne oikeudenpalvelija.
Kieltäkää hänet, luopukaa hänestä, muuten joudumme kaikki hukkaan.
Kuinka uskallatte koskea minuun!
Odottakaas, valitan herttualle. Hän rankaisee vielä tätä viheliäisyyttä.
Anteeksi, rakas isä.
Poikani siis elää.
Anteeksi, rakas isä.
Aviomies, mennään isäni taloon.
Anna ensin suukko, Kati, niin mennään.
Mitä, keskellä katuako?
Mitä, häpeätkö miestäsi?
En, Herra lsä;
mutta... en kehtaa suudella.
- Vai niin, kotiin sitten taas. - Ei, saat suukon.
Pyydän, rakas, jää.
Grumio, viinini.
Istutaan vain, ja syödään!
Kas täällä Padovassa hyvin eletään.
Ja hyvin naidaan.
Kunpa ois se totta.
Ha haa, Hortensio pelkää vaimoaan.
- En minä pelkään. - Tarkoitan, että Hortensio pelkää teitä.
Miehenne, joka äkäpussin nai, mun miehelleni samaa soisi kai.
Mä sitä tarkoitin.
- Tarkoitus on ruma. - Niin, tarkoitinkin teitä.
- Näytä sille, Kati! - Näytä sille, vaimo!
- Satanen vetoa, Kati peittoaa hänet. - Sehän on minun virkani.
Luvallanne, ylimykset, vaimot vetäytyvät.
Bianca.
Vakavasti, Petruchio, pahimman äksyläisen sait sä varmaan.
Ei, sanon mä. Kokeeksi jokainen nyt lähettäköön sanan vaimolleen -
ja se jonka vaimo kuuliaisin on tullen heti kun on saanut sanan -
hän voittaa vedon, jonka määräämme.
Sovittu.
- Ja mitä lyödään vetoa? - Kaksisataa kruunua.
Kaksisataa kruunua?
Sen panen haukasta ja koirastani, vaimosta kaksikymmenkertaisen.
Olkoon sitten. Neljätuhatta kruunua.
Sovittu?
Sovittu.
- Ken alkaa? - Minä. Biondello?
Mene, Biondello, vaimoni tänne kutsu.
Tasataan veto, Bianca tulee kyllä.
En tasan pane. Kaikesta yksin vastaan.
No, mitä?
Rouva käskee sanomaan, että on työtä eikä hän voi tulla.
Kuinka? Työtä, eikä voi tulla? Onko se muka vastaus?
Kyllä, ja nöyräkin vielä.
- Ehkäpä pahemmin sanoo vaimonne. - Parempaa toivon.
Palvelija.
Biondello, mene ja pyydä vaimoani tänne... heti.
Ohoo, vai pyydä! Silloin varmaan tulee.
Pelkäänpä, herra, että vaimonne ei tule pyytämälläkään.
- No missä on rouvani? - Hän ei suostu tulemaan.
Hän käskee teitä luokseen.
Yhä pahempaa, ei suostu! Oh, kurjaa, sietämätöntä, väärää!
Grumio, mene puolisoni luo, ja sano, että vaadin häntä tänne.
- Mä tiedän, mitä vastaa. - No?
Ei tule.
Katsokaa vaan, niin tulee.
- Oi, älkäähän, pilailette. - Ei, en pilaile.
Hyi, hyi!
Silitä otsaltasi rypyt tuimat -
äläkä silmäis vihan salamoilla -
noin loukkaa herraasi ja kuningastas'.
Se ihanuutes' syö kuin halla heinän.
Mies vaimonsa on herra, elo, turva, pää, hallitsija;
häntä huoltelee -
ja hänen elatustaan, antautuu tukalaan vaivaan merellä ja maalla -
vilussa päivät valvoo, myrsky-yöt -
kun kotilieden turvaa vaimo nauttii.
Muuta hän ei pyydä palkakseen, kuin lemmekkyyttä -
sekä tottelua;
turha maksu... niin suuresta velasta.
Mit' alamainen konsaan valtijalleen -
on vaimo velvollinen puolisolleen.
Jos tyly on hän, tuima, äksy, nuiva -
ja miehen toiveita ei noudata -
hän eikö ole kapinoitsija -
tai kavaltaja rakkaan puolisonsa?
Häpeän naisten tyhmyyttä, he sotaa vain tahtovat, kun rauhaa tulis' pyytää -
ja valtaa tavoittavat, mahtia -
kun pitäis' totella ja palvella.
Miks'...
niin hento on ruumiimme ja vieno -
maailman melskeisiin sopimaton -
kuin siksi, että moisell' olennolla sydänkin pitää vieno, hento olla?
Niin, te töykeät ja hauraat perhot.
Tulkaa.
Mull' oli sydän jäykkä niin kuin teillä.
Ja mieli ylväs, oli syytäkin sanasta sana antaa, uhasta uhka.
Nyt näen, aseemme on ruoko vain.
Herranne jalan alle käsi vaan.
Mit' tahtoo herrani, sen heti teen -
käteni heikko -
taipuu nöyryyteen.
Kas siinä vaimo!
Tule, ja anna suukko, Kati.
Taiston voitin, jok' teill' on käymättä, voittajana, Luoja suokoon... hyvää yötä!
LUOJA SUOKOON HYVÄÄ YÖTÄ